Vi må tilpasse os de skiftende tider...
...udføre embedet som præsident for de forenede stater...
Jeg udfordrer en ny generation af unge amerikanere...
Min største fantasi som ung var,
at være til koncert med mit ynglings band,
og nogen ville sige,
"Desværre, bandet kan ikke spille, trommeslageren har brækket benet."
"Med mindre der er nogen, der kender alle numrene..."
Så ville jeg hoppe op og være den bedste trommeslager nogensinde.
Det fantaserede jeg om.
At lave musik med Nirvana, var så simpelt og rent og rigtigt.
Kurt var en fantastisk lyrikker og sanger, og han skrev meget simple sange.
Det jeg lærte om sangskrivning af Kurt, kunne jeg ikke have lært af andre.
Nevermind udkom næsten et år efter at jeg kom med i bandet.
Den her sang hedder "Smells Like Teen Spirit".
Før Dave kom med i bandet, fik jeg en besked fra Kurt,
"Vi har den bedste trommeslager i verden. Han er sindsyg, mand."
En uge senere i LA ankommer jeg til øvelokalet, og Dave kom op - tynd og med langt hår,
"Jeg hedder Dave. Fedt at møde dig." Han var fuld af energi.
Jeg sagde, "Spil nogle sange for mig."
Og de spillede "Teen Spirit". Dave lavede... og det slog benene væk under mig.
Alle fortalte os hvor gode vi var, men ingen af os troede på dem.
Vi troede aldrig, at vi skulle sælge en million albums.
Ingen af os vidste hvor meget det ville ændre vores liv.
Men de lød fantastiske, og at de havde skrevet nogle slagkraftige sange.
Vi vidste at der var gang i noget, for stemningen til koncerterne ændredes.
De gik fra at være fyldt med cool, hipster, undergrunds folk -
- til at sportsidioter kom til koncerterne.
Det var det første der slog mig. "Der er sportsidioter her."
"Kan de li' vores musik? I plejede at tæske mig for at høre den slags musik."
Ligesom alle andre var jeg stor fan af Nirvana,
og jeg læste et interview med Kurt hvor han nævnte at de skulle være en kvartet.
Jeg tænkte straks, "Dér er min indgangsvinkel."
Pat var med i et legendarisk punk band der hed The Germs.
Der fandtes ikke nogen vildere end The Germs.
De var pisse ligeglade.
Pat tropper op i Seattle, og vi alle måber bare,
"Det er Pat Smear fra The Germs."
"Er han stadig i live?"
"Nirvana indtager scenerne med Pat Smear, der får det høje til at lyde højere."
Dagen før vi skulle øve, så jeg mit billede på MTV,
"Nirvana har en ny guitarist, Pat Smear."
Og jeg var li'som, "Det er virkeligt."
Jeg tror ikke Kurt ville være en stor rock stjerne.
Og jeg tror ikke han kunne håndtere, hvor kompliceret det blev.
Ingen var tilfredse med turnéen eller bandet.
Kurt besluttede sig for at tage en pause, selvom vi var på en stor turné,
som vi ikke kunne komme ud af uden at blive sagsøgt.
Vi havde fri halvanden uge, og jeg valgte at flyve hjem.
Kurt tog til Rom, og mødtes med sin kone, Courtney Love.
Jeg er Tabitha Soren, med MTV News.
Nirvanas forsanger, Kurt Cobain, blev indlagt fredag morgen i Rom...
Jeg ser i fjernsynet, at Kurt bliver kørt væk i en ambulance.
Jeg tog til hospitalet med ham, uden at vide hvad jeg skulle gøre.
Siger jeg, "Det er Kurt Cobain, tag jer af ham, stor stjerne,"
eller siger jeg, "Det er bare en fyr, ring ikke til pressen."?
Jeg brugte, "Det er Kurt Cobain. Stor stjerne, gør noget."
En talsperson for Nirvana fortalte at Kurt reagerede på sit navn, åbnede sine øjne og holdt sin kones hånd.
Vi snakkede i telefon da han kom hjem, og jeg fortalte ham,
"Jeg vil ikke have at du dør, okay?"
Han undskyldte meget, "Det var en fejltagelse."
"Jeg tog nogle piller, drak champagne. Det var bare en stor fejltagelse."
Jeg fik en besked fra Kurt, men jeg var ikke hjemme og kunne ikke hjælpe ham.
Og det var sidste gang jeg hørte fra ham.
Da jeg fandt ud af, at han havde begået selvmord...
var jeg næsten lammet.
Jeg vidste, at han var død. Men jeg vidste ikke hvordan jeg skulle føle.
Kurt Cobain, en sød og talentfuld mand, død i en alder af 27 år.
Vi sender vores medfølelse til Courtney Love, et-årige Frances Bean Cobain,
Dave Grohl, Kris Novoselic og Pat Smear.
Vi vidste at Kurt ikke havde det godt, men havde ikke forventet hvad der skete.
Selvom nogen kører på pumperne, tror man ikke at de begår selvmord.
Det var forfærdeligt.
Jeg ville ikke spille musik efter Kurts død. Jeg ville ikke spille trommer.
Da Kurt døde, var det ikke bare min ven der døde.
Det var som om hele min verden døde sammen med ham.
Så jeg trak mig tilbage.
På et tidspunkt blev jeg endelig motiveret igen.
"Jeg skal ud af den her dvale jeg har været i de sidste otte måneder."
Jeg besluttede at tage mine yndlings sange,
som jeg havde skrevet de sidste fire-fem år, og som ingen havde hørt,
og indspille dem i et studie lidt længere nede af gaden.
Det var spændende, for jeg gjorde alting selv.
Jeg vidste ikke hvorfor, men jeg havde brug for at gøre noget.
Jeg bookede en uge i studiet, og til sidst stod jeg med en kassette.
Jeg tænkte, "Jeg sætter ikke mit eget navn på."
"Folk tror det bare er et band."
"De ved ikke, at det er ham fra Nirvana."
Mens jeg optager får jeg et opkald. Tom Petty vil have mig til at spille med ham.
Han er en af mine helte.
Jeg havde mulighed for at komme med i hans band.
Jeg måtte vælge.
Skulle jeg spille trommer med Tom Petty, eller skulle jeg starte helt forfra,
og være forsanger og guitarist i et band,
gøre noget jeg aldrig havde prøvet før?
Tro mig, det var ikke nemt at sige nej til Tom Petty.
Det var ikke en nem beslutning.
Jeg kan stadig se min hånd lægge telefonen på, og tænke,
"Okay, lad os se hvad der sker."
Der var et band i Seattle der hed "Sunny Day Real Estate".
En ven fortalte mig, at de skulle spille et show,
og at det ville være deres sidste, da de var ved at gå hver til sit.
Mit band gik i opløsning samtidigt med at Dave ledte efter et nyt band.
Vi var gået fra hinanden mens vi var på turné.
Vi ville ikke gøre det mere, men havde allerede booket turnéen,
og det ville være vores sidste optræden.
Ironisk nok var det vores første turné, hvor folk mødte op.
Jeg så dem spille, velvidende at det var deres sidste gang sammen.
Jeg synte at de havde en rigtig god rytmesektion.
Jeg gav dem kassetten, "måske kan vi jamme sammen."
Dave var den første berømthed jeg mødte.
Han var lige stoppet med Nirvana, og det var stort.
Jeg husker første gang Nate, William og jeg jammede.
Det var i Williams forældres hus.
Vi sad i deres køkken og Dave spurgte os, om vi ville være med i et band.
Jeg sagde, "Ja, for helvede da!"
Det var svært for mig, at spille foran et publikum.
Jeg sagde til Dave, at jeg ikke mente at jeg skulle gøre det.
Dave sagde, at det var derfor jeg var den rigtige person til at gøre det.
Jeg ved ikke hvad det betød, men det overbeviste mig.
Dave nævnte at han ville have endnu en guitarist, og at det burde være Pat Smear -
- som William og jeg kendte fra Nirvana og The Germs.
Dave kom over og gav mig en kassette.
Jeg hørte den fra start til slut, og syntes at det hele var rigtig godt.
Jeg havde intet imod Pat, jeg kendte ham ikke.
Men han boede i Los Angeles, og jeg følte at det var skørt.
Jeg havde altid ment, at man var i et band med sine venner som man så hver dag.
Efter skole ville man være sammen i en eller andens kælder.
Det kan man bare ikke, hvis den ene bor i Los Angeles.
Pat kom op, vi spillede og han var bare perfekt,
så jeg kom over det med Los Angeles.
Jeg tror jeg prøvede at overtale ham til at flytte til Seattle.
Vi kom alle fra bands, der var stoppet før deres tid.
Vi snakkede ikke om vores gamle bands.
Jeg syntes det var et følsomt område.
Kurt havde kun været død et år, og jeg ville ikke snakke om det.
Vi kom med i det her band på en måde, så det hjalp os med tabet af vores gamle bands.
Jeg kan huske, at Dave sagde, at det skulle være sjovt.
"Lad os snakke om tingene. Ingen drama."
"Det skal ikke være fuld af stress. Vi skal ikke tournere os ihjel."
Hvilket jeg syntes om.
Vores første turné var med Mike Watt.
Han er en legendarisk punk bassist, og han spurgte om jeg ville tournere med ham.
Jeg sagde, at jeg ville spille med ham, hvis mit band kan varme op for ham.
Eddie Vedder, fra Pearl Jam, havde gjort det samme.
Så vi lavede en turné, hvor Eddies andet band -
- de hed Hovercraft, og mit band, Foo Fighters,
varmede op for Watt, og derefter var vi alle i hans band.
Musikerne roterede. Hver sang havde en forskelligt opstilling.
Istedet for at købe en bus til turnéen... "Lad os få en varevogn".
Jeg har aldrig været på en bus turné, så det var indlysende, "Ja, lad os få en varevogn",
"Køber vi bare en ny? Fedt."
Vi spillede seks shows om ugen, foran 300 til 600 mennesker,
og Foo Fighters tjente 500 spir pr. show.
Som turnéen skred frem, blev stederne større,
og vi begyndte at føle en dejlig, men underlig form for pres.
Der var meget fokus, for det var Daves første turné efter Nirvana.
En masse Nirvana fans kom til koncerterne.
De kendte ikke sangene, for de var ikke udgivet endnu.
Der var en Nirvana sang der hedder Marigold, som Dave skrev og havde sunget.
Det var det eneste de kunne råbe efter mens vi spillede.
Man kunne bare høre, "Marigold!"
Marigold! Marigold! Marigold!
Hold kæft!
Vi spillede den aldrig.
Det må have været underligt for Dave.
I butikkerne i tirsdags, årets mest omtalte udgivelse,
fra Nirvanas trommeslager Dave Grohls nye band, Foo Fighters,
som henrykkede publikum under Mike Watts seneste turné.
For mig var det meget stort da albummet udkom,
fordi, istedet at indspille det som et band, brugte vi det som jeg havde indspillet.
Den kassette. Den var det første album.
For første gang på netværks TV, damer og herrer, Foo Fighters.
Og vinderen er...
Foo Fighters, Big Me.
Jeg håber denne pris kan være en afslutning på...
Lad vær' med at kaste Mentos efter os.
Der var en masse interviews og Dave ville ikke tale om Nirvana.
Alle spørgsmål vedrørte Nirvana.
Du kan sikkert forestille dig det. "Handler den her sang om Kurt?"
Uanset hvilken sang det var. "Handler den her sang om Kurt Cobain?"
Den sang handler ikke om Kurt Cobain, men jeg skylder ham en masse...
Hvordan er det, at være med til et interview, og ikke blive stillet et eneste spørgsmål?
Fint med mig, for jeg ville ikke svare på spøgsmålene.
Det er et helt andet band. Jeg sammenligner dem ikke...
Der var nogen der virkelig væmmedes over, at jeg startede det her band.
"Hvor vover du at starte et nyt band."
"Hvorfor besluttede du, at lave musik der lyder som Nirvana?"
"Vent lige lidt, mener du rock guitarer, bækkenslag og store trommer?"
"'Fordi det er det jeg laver. Jeg var i det band og det her..."
"Skal jeg lave et fucking reggae album?"
De første år, følte jeg, at jeg skulle forklare og forsvare det jeg lavede.
Først og fremmest, "Du er jo bare trommeslager."
"Skal du nu til at synge?"
"Og du var i Nirvana, så hvad fanden er det her lort?"
Så på et tidspunkt tænker man bare, "Fuck jer allesammen."
Hej, hvordan har i det? Vi er Foo Fighters.
Og vi skal spille en sang, som vi skrev for tre dage siden.
Den hedder "My Hero".
Jeg vidste ikke hvad der ville ske, om Dave kunne skrive flere sange.
"Hvordan kommer processen til at fungere? Vil vi stinke?"
Jeg vidste det ikke. "Har bandet en fremtid?"
Jeg vidste at det nok skulle gå, da jeg hørte "My Hero".
Nogle sange skrev vi bare og smed ind i settet.
Der var kun nogle få sange, der var gode åbningsnumre.
Jeg tænkte, at jeg var nødt til at skrive et godt åbningsnummer.
Når bands spiller i Europa og England, smadrer publikum ikke ind i hinanden som i USA.
De hopper. Alle sammen hopper.
Så jeg ville skrive en sang som alle kunne hoppe til.
Jeg havde en melodi og et riff, men var i tvivl om tempoet.
Så jeg hoppede op og ned og fandt tempoet.
Tempoet skulle være sådan her...
Jeg skrev sangen og fortalte de andre,
at vi skulle øve den så vi kunne åbne med den.
Vi åbnede med den næste aften, og publikum...
Det virkede.
Cool. Den beholder vi.
Vi spillede 18.000 koncerter på et år.
Jeg overdriver, men sådan føltes det.
Vi turnérede en masse.
Pat holdte styr på det.
Hver anden dage ville han sige, "12 måneder. 13 måneder. 16 måneder."
Hver gang han sagde det, tænkte jeg, "Pis og papir!"
Vi har været på turné så lang tid.
Vi har været et band i snart et år, og vi har været på tour omkring 7 måneder.
Jeg var ikke en lille knægt der var vild med det.
Jeg var mere... Jeg er ældre og dovnere...
Hvad?
...og jeg spillede stadig de samme 20 sange 2-300 aftener om året.
Denne sang hedder "For All The Cows".
Den hedder "For All The Cows".
Denne sang hedder "For All The Cows".
På det andet album vi lavede - "The Colour And The Shape",
arbejdede vi sammen med en producer som hedder Gil Norton.
Gil var kendt for at producere The Pixies albums.
Det var min første indspilningsproces.
Nu er der en producer, én der ikke bare trykker på knappen, men én der siger,
"Jeg tror det skal være et C. Og du skal spille det på slaget."
Vi var i studiet med Gil, og han svingede pisken.
Jeg var forfærdelig. Og William havde sine egne udfordringer.
Gil kaldte Nate og jeg "den rytmeløse sektion". Det var opmuntrende.
Da jeg skulle gentage alt en million gange, og at det tog længere tid end normalt,
var første gang jeg fandt ud af, at -
"Jeg er ikke en komplet musikker endnu. Jeg skal blive bedre."
Der var hele tiden den her følelse af, at uanset sangen,
så vidste Dave allerede hvordan trommerne skulle lyde.
Når jeg skriver en sang, ved jeg hvordan grundmønsteret skal være.
Det er en smart måde at sige, at jeg ved hvordan trommerne skal lyde.
Det er ikke særligt fair, når man arbejder sammen med andre musikkere.
Du er trommeslager i et band, hvor sangeren er den bedste trommeslager i verden,
og som bare venter på, at du gør det lige så godt som ham.
Det er et sindsygt pres. Uanset hvor god du er.
Og husk på, William var bare en knægt.
Jeg tror at William spillede så godt som han kunne.
Nogle gange var det godt, andre gange ikke.
Det værste ved det var...
Trommerne var ikke de bedste. Men de var ikke forfærdelige.
Når jeg hører en sang, og jeg ikke føler at den har hvad den har brug for,
kommer den ikke forbi mig og med på et album.
Vi forlod Seattle og tog til et andet studie i Los Angeles.
Og Dave siger, "Vi laver 'My Poor Brain' om".
"Trommerne lyder ikke rigtige. Faktisk spiller jeg trommer på den her."
"Vi genindspiller den hele."
William sidder oppe i Seattle på det tidspunkt.
De ringede og sagde, at jeg skulle komme og spille guitar på et nummer.
Da jeg kom sagde jeg, "Vi har allerede indspillet den her sang."
"Ja, men vi genindspiller den." "Okay."
Så jeg spillede den igen.
Jeg tog hjem, fik en ny opringning, "Kom ned og spil"
Okay, cool, lad os gøre det.
"Jeg har allerede spillet den her!" Og det gentog sig.
"Hvad fanden sker der her?"
Det skete tre eller fire gange, "Vi prøver den lige igen."
Og det endte med, at vi genindspillede hele albummet.
Og jeg spurgte, "Ved William det?"
William er stadig i Seattle og ved ikke hvad der sker.
Det stressede mig, for det ville blive et stort problem.
Jeg spurgte hvad der foregik. Skulle jeg komme derned?
Dave ringede og sagde, "Bliv deroppe." "Hvorfor?"
"Jeg genindspiller nogle af trommerne." Jeg var...
Jeg mødte Nate, og spurgte hvad der foregik, Dave laver nogle af trommerne om?
Han spurgte, "Er det hvad han har sagt?"
Han sagde, "Han lavede dem alle om."
Snakken jeg havde med William, gik på, at jeg stadig ønskede ham i bandet,
og at han skulle være trommeslageren...
men...
at jeg spillede trommer på albummet.
Jeg ved ikke om det var manageren, pladeselskabet, Gil, Dave,
der ville have at han skulle spille trommerne, det blev aldrig forklaret til mig.
Det er svært at snakke om,
fordi William vil aldrig tilgive, at jeg spillede trommer på det album
Jeg ville ønske det var endt anderledes.
Men jeg følte, at det var det rigtige at gøre for at få albummet færdigt.
Dave fortalte mig, at han stadig ville have mig med på turné.
Jeg sagde, "Jeg er nødt til, du ved..."
"som tingene står, at genopbygge min sjæl, eller omdefinere den."
"Og hvis jeg gør det, så er det farvel. Tak, men nej tak".
Det var en underlig tid, og jeg var ung.
Hvad fanden.
Jeg hørte i radioen, at trommerslageren havde forladt bandet.
Jeg tænkte, "Gad vide om det har fundet en afløser endnu?"
Min bror sagde, at jeg skulle være med i det band.
"Ja, det ville være fedt, ikke?"
"Jeg ville også have været med i The Who, Jane's Addiction og Led Zeppelin."
På det stidspunkt spillede Taylor Hawkins trommer for Alanis Morissette.
Og hun var kæmpe stor.
Jeg havde set ham spille, og han er et monster på trommer.
Det er sjovt, for bag i sidder Taylor og bare smadrer løs.
Hold da kæft.
Vi var vilde med Taylor, men han var i det største band på det tidspunkt.
Vi havde indspillet et album og skulle ud og spille.
Dave ringer til ham, "Kender du nogle gode trommeslagere?"
"Jeg skal nok være jeres trommeslager. Lad mig prøve."
Jeg sagde til Taylor, at vi ikke var lige så store som Alanis Morissette.
"Men jeg vil være med i et band, være en del af noget."
Dave sagde, "hvis du kommer og prøver, så skal du være med i bandet."
Dave ringede, "kan du huske Taylor?"
"Han skal være vores trommeslager." Det reagerede jeg dårligt på.
Jeg hang ud med DaveI og vi fjollede rundt,
og Nate tænkte, "Åh nej, ikke en mere af de fyre."
"Jeg kan ikke klare to af den slags."
Vores personligheder matchede ikke.
Han er en surfer-type fra syd Californien.
Sig noget sjovt.
Jeg kender ikke noget sjovt.
Jeg kom fra en anden verden. "Den fyr...
"Jeg kan ikke være i et band med sådan en fyr."
"Men han er rigtig god."
- I har en ny trommeslager? - En ny trommeslager.
- Fra Alanis Morissettes band? - Nemlig.
Han hedder Taylor Hawkins, og...
Er det hans efternavn?
Det tror jeg.
- Han er helt ny! - Vi har kun lige mødt ham.
Nu er Taylor med i bandet, og på hans første dag -
- stopper Pat i bandet.
Pat sagde, "Kan jeg snakke med jer?" "Ja, selvfølgelig."
Vi gik udenfor og så siger han, "Jeg bliver nødt til at stoppe."
"Hvad fanden? Hvorfor?"
Jeg var bare så træt af det. Bare træt af det hele.
Jeg gad ikke at tage på turné med en million optrædender...
Jeg gad bare ikke mere.
Når man kommer med i et band og et af medlemmerne -
med det samme stopper, tænker man, "Det er på grund af mig."
Jeg var chokeret.
Jeg tryglede ham om at blive.
Men han sagde, "Nej, jeg gider det ikke mere."
Vi skulle til at turnére, og vise de nye sange frem.
Så det var problematisk, at Pat stoppede.
Jeg bad ham om at blive indtil vi fandt en afløser.
Vi aftalte, at jeg ville turnére i seks uger, indtil en afløser var fundet.
Men det strækkede sig vist til seks måneder.
Pat er stoppet i bandet, men spiller stadig med os.
Det gav os tid til at integrere Franz Stahl, som blev vores anden guitarist.
Jeg havde kendt Dave længe. Vi voksede op i den samme by.
Han var i mit første band der hed "Scream".
Da jeg forlod Scream til fordel for Nirvana,
blev mit venskab med Franz meget påvirket.
Jeg tror, at han hadede mig for det.
Efter lidt tid fandt vi sammen igen, og blev gode venner.
Da Pat sagde, at han forlod bandet, var min første tanke at ringe til Franz.
Jeg var på turné i Japan da Dave ringede og spurgte -
- om jeg ville være med i Foo Fighters.
Der var ingen optagelsesprøver eller noget, det var bare...
"Franz, vil du være med i Foo Fighters?" Og han sagde, "Ja."
Den næste dag stod jeg på taget til Radio City Music Hall.
Giv en stor hånd til Foo Fighters!
Vi spillede til MTV Awards, som en slags opvarmning.
Jeg spillede den første sang, og stoppede så i bandet.
Franz kom op og sluttede sig til.
Det gik bare så hurtigt. Jeg havde stadig jet-lag.
Det var mit sidste nummer med bandet.
Jeg vil gerne introducere Franz Stahl, som tager over herfra.
Det var meget nyt for mig. Jeg var vant til at skrabe mig igennem.
Sove på gulvet hos venner. Det her var på et helt andet niveau.
Da jeg kom med i Foo Fighters, var det med en følelse af,
- at man havde opnået noget. Man blev endelig anderkendt.
Da Franz kom med, gjorde vi som vi altid gør, vi tog på turné.
Vi spillede så mange steder, og så mange shows vi kunne,
og det begyndte at blive større.
Pludselig var der 2.000, 3.000 4.000 publikum til koncerterne.
Vi spillede ikke længere om eftermiddagen til festivalerne,
nu spillede vi om aftenen.
Vi havde en sang i radioen, Everlong, en musikvideo på MTV.
Og der skete det, der sker med bands, når de begynder at blive populære.
Vi fik Franz.
Jeg indoktrinerede mig selv.
Franz kom med i bandet, live...
Det var en stor overraskelse.
Det var fedt. Det er det bedste år vi har haft,
og Franz er, du ved, manden.
Jeg var vild med de første to albums.
Der var ikke nogen sange jeg ikke kunne lide.
Og jeg så frem til at skrive, og efterlade mit aftryk.
Franz er en fantastisk fyr.
Vi blev gode venner og det hele virkede perfekt.
Vi øvede og skrev nye sange, kom med ideer.
Og Taylor, Nate og jeg var bare på samme bølgelængde,
når vi jammede og fandt på noget sammen.
Det var som om, at Franz ikke kunne finde sin plads.
Jeg skrev det meste af musikken i Scream.
Min broder skrev teksterne.
Så jeg havde altid en finger med i det meste.
Men det her var Daves band. Han skriver al musikken.
Jeg holdt lidt tilbage med mine ideer, og prøvede ikke at sige for meget.
Af en eller anden grund, fungerede det bare ikke med os fire.
Der kom aldrig en følelse af, at det var et band. Det var kemi.
Vi snakkede med Dave om det. Han ville ikke høre på os,
men han vidste godt hvad der foregik.
Mit forhold til Franz er forskelligt fra de andres.
Jeg havde kendt ham siden jeg var 18 år.
Vi havde arbejdet os op sammen.
Det var hårdt. Det var min gamle ven...
som desværre måtte forlade bandet.
Det betyder ikke, at han ikke er en fantastisk musiker,
det ved alle, at han er, men os fire sammen...
det fungerede bare ikke.
Vi havde en telefonkonference,
hvor vi fortalte ham, at vi ville have en anden guitarist.
Der var meget drama. Det var ikke fedt.
Jeg fik en opringning.
En skide opringning.
Og så sluttede det hele dér.
Jeg vidste ikke hvordan jeg skulle reagere.
Der er ingen pæn måde at sige, "Du er færdig i bandet."
Jeg ved ikke helt hvad der skete.
Jeg var med i bandet. Og af en eller anden grund blev jeg smidt ud.
Men det var de bedste to år i mit liv.
Det fleste bands, går igennem det samme lort som os -
- før der er nogen der har hørt om dem.
Desværre gennemgik vi det i fuld offentlighed.
I 1998 ville jeg blive spurgt, "Hvem er med i bandet?"
"Er der andre der er stoppet i de sidste par måneder?"
Men Nate var der altid.
Jeg overnattede hos min mor, da Nate ringede.
"Hvad så?" "Jeg stopper i bandet."
Jeg tænkte,, "Hold nu fucking kæft."
På det tidspunkt, var mit svar - når nogen forlod bandet, "Fint, hvorfor?"
Sunny Day Real Estate havde fundet sammen igen.
Jeg var startet sammen med dem, og havde,
en slags irrationel forelskelse i det projekt.
Jeg havde det ad helvedes til, og ringede til Dave.
Jeg blev pissesur.
Jeg fortalte ham, at han kunne ringe til de andre og fortælle det.
"Jeg drikker mig en kæp i øret."
Så snart jeg havde lagt på, vidste jeg det var det forkerte at gøre,
og at jeg ville være gladere i Foo Fighters.
Det var det bedste for mig.
Jeg ringede til nogle venner... "Jeg har forladt bandet og har det underligt."
"Ja, for det var en rigtig dum ide."
Min ven, Jimmy, og jeg, kørte ud til Ribsters,
drak os stive, smadrede min udlejningsbil,
smed sten efter den hele natten, knuste vinduerne,
kørte over andre folks græsplæner, og jeg vaklede hjem.
Jeg vågnede næste morgen, i samme seng som jeg sov i som barn,
med min mor råbende, "David, Nate er i telefonen!"
Jeg ringede til ham kl. 6 næste morgen. Tror jeg overraskede ham.
"Jeg vil ikke stoppe alligevel. Jeg ved ikke hvad jeg tænkte."
Dave sagde, "Fint."
Jeg sagde, "Det her er bedre. Undskyld."
Jeg var stadig fuld, i sengen,
"Jeg elsker dig, mand. Jeg er glad for, at du ikke stopper."
Vi beslyttede, at indspille det næste album som en trio.
Vi havde lige lavede det her hyper-produceret album,
som tog os for evigt, og som kostede os to medlemmer.
Jeg køber et hus i Virginia, bygger et studie i kælderen,
og så laver vi et album uden et pladeselskab, der fortæller os hvordan det skal lyde.
Det var anderledes, at kun være os tre der. Men vi fandt bandets identitet.
Dave blev mere sikker som sangskriver.
Uden at vide det, var sangen, "Ain't It The Life",
en slags ønskeliste med alle de ting, jeg ønskede jeg havde i livet.
Vi havde ikke en deadline vi skulle nå,
vor ven, Adam Kasper, var vores co-producer.
Jeg sang alle sange siddende på en sofa.
Det var meget afslappet, og det kan man høre.
Og vinderen af Grammy'en er...
Learn To Fly, Foo Fighters.
There ls Nothing Left To Lose, Foo Fighters.
Det album vandt tre Grammy'er.
Jeg stod der og holdt tale, kiggede ud folk i habitter og diamanter,
og tænkte, "Jeg vil vædde på, at det er det eneste album lavet i en kælder,
som vinder en Grammy i år."
Jeg var virkelig stolt.
Ha' det, tak til jer alle.
Kameraet kører. Start lyd!
Vi tager vores musik seriøst, men musikvideoer...?
De er reklamer. Slik reklamer.
Hvorfor ikke lave sjov med det?
Da vi kom i gang lavede vi sjov med det.
Og det blev en slags varemærke for bandet.
Vi tager ikke os selv så seriøst.
I musikvideoer er det nemt, at tage den for langt.
Vi spiller på en bjergtop.
Vinden rusker håret.
En ørn flyver ned og lander på din skulder.
Eller noget, du ved...
Det er en måde at få vores humor ud på.
Jeg har set Dave være en total klovn i videoerne.
Jeg er ikke lige så god til det.
Jeg prøvede at gøre os til en trio. Police! De er en trio.
Vi havde brug for mere. Mere guitar.
Guitaren er en stor del af Foo Fighters' lyd.
Vi diskuterer det når vi mixer et album.
Jeg vil ha' trommerne højere, men Dave siger bare,
"Det er Foo Fighters. Guitarene er høje."
Ingen af os kendte den rigtige, som kunne træde til.
Så vi holdte prøver for guitarister.
Satte en seddel på døren, "Foo Fighters søger guitarist."
Vi havde et stort øvelokale, og der var en kø af guitarister.
Jeg var rædselslagen.
Det lød fedt. Jeg kan li' det. Rart at møde dig for første gang.
Håber at se jer igen snart.
Der var en fyr der gav os alle et kram.
Der kom en fyr, han var så nervøs.
"Kan jeg få jeres autografer?"
Med det samme skulle vi give autografer.
"Ja, tag det cool. Okay? Bare slap af."
"Lad os bare hænge lidt ud. Snakke lidt."
Så vi snakkede lidt.
Da han skulle åbne sin guitarkasse, var den låst.
Han havde en spritny guitar, en spritny kasse,
og så havde han fandeme låst den.
Og havde ikke nøglen.
Vi holdte prøver i et par uger.
På et tidspunkt så det sort ud.
En god ven fortalte mig, "Guns N' Roses søger en ny guitarist,
og jeg kan få dig til en prøve."
Jeg har ikke lyst til at aflægge prøve for Guns N' Roses.
Men jeg har hørt at Foo Fighters' guitarist er stoppet.
Skaf mig en prøve med dem.
Gi' hånd til Chris.
Da Chris mødte op, fandt vi ud af,
at vi havde mødtes til en koncert i Santa Barbara.
Flere år tidligere, da Dave var med i Scream,
og jeg spillede bas i et band der hed, Rat Pack,
varmede vi op for dem.
At han havde været med i det miljø, var vigtigt for mig.
Vi faldt godt i spænd, og jeg tænkte,
"Han forstår det og tager det ikke for givet."
Det var rigtig godt.
Du er den første der har sunget.
Virkelig?
Han kunne synge, flå i strengene og han var en god fyr.
Han havde været i bands og han lugtede ikke.
Jeg ventede hele næste dag ved telefonen.
Ved fem-seks-tiden ringede telefonen. Det var Dave og Taylor,
"Jobbet er dit. Vi starter med at øve i morgen."
"Sig farvel til dine venner, du ser dem ikke det næste års tid."
Chris kom med og vi havde en køreplan klar.
"Parat? Vi tager afsted i ti år."
The Foos har fundet deres nye bedste ven, Chris Shiflett,
et tidligere medlem af "No Use For A Name" og "22 Jacks".
Jeg ville hjælpe Chris med at falde godt til. Vi var ude og spise et par gange.
Vi prøvede at undgå, at han blev kastet ud i det med det samme.
Jeg var Nirvanas femte trommeslager.
Det var nok lidt på samme måde for Chris.
Han var Foo Fighters' tredje guitarist.
I starten ville jeg ikke træde nogen over tæerne.
Jeg vidste ikke en gang hvad min plads var.
Det her var alt det jeg havde ønsket. En drøm gik i opfyldelse.
Hver gang Foo Fighters udgav et ny album, blev jeg begejstret og begyndte at savne det.
Jeg opdagede, efter et par måneder, at de næsten havde udskiftet mig med Pat.
Pat, som de har en masse historie med, kom næsten tilbage.
Dave og de andre vidste ikke, at jeg vidste det.
Et par gange ringede jeg til Dave og sagde, "Jeg vil med igen."
Og da det så ud til at ske, blev jeg bange.
Efter at have været i bandet et par måneder, havde jeg den her følelse af at,
"Det her kan være ovre om lidt, jeg skal nyde det mens det varer."
"For det slutter nok før jeg ønsker det."
Efter det tredje album, tog vi på turné med Red Hot Chili Peppers.
I fire måneder turnérede vi USA med dem.
Vi havde ikke spillede de store arenaer før. De store stadions.
Det var her vi startede med at jamme på scenen, og lave et rigtigt show.
Ikke et "show," med dansere og den slags lort,
men en rigtig koncertoplevelse.
Taylor var primus motor. Det var fedt.
Det ændrede bandet for evigt, vi blev bedre til at spille sammen.
Vi byggede en scene, som lignede Queen Live Killers pladeomslag.
Meget halvfjerdser-agtigt.
Det her er vores omklædningsrum.
Vi havde en slags uniformer.
Alt var i rødt, sort og hvidt. Det var vores farve pallet for turnéen.
Det var første gang vi prøvede, at have et tøj tema på scenen.
Jeg havde sort skjorte, hvidt slips og sorte bukser.
Nate havde rød skjorte og sort slips...
Vi lignede Kraftwerk.
Vi var...det var ret dumt.
Men vi leverede et fantastisk show.
Vi ses snart i en by nær dig. Ha' det. Jeg elsker jer.
Det siger sig selv, at uanset hvor fedt det går, så har man brug for en pause på et tidspunkt.
Det var fedt de første par måneder.
Det føles som deja-vu. Alle stederne ligner hinanden.
Man starter med at tage en flaske whisky med på scenen.
"Lad os tage et glas inden koncerten." Vi kaldte det 'bønnemøde'.
Det blev til "Lad os tage ti glas."
Vi blev pisse stive inden vi gik på scenen.
Og vi spillede elendigt til sidst.
Jeg tror det er grunden til, at så mange musikkere ender som de gør.
Man mangler noget der gør det sjovt.
Taylor havde haft problemer med stoffer.
Vi snakkede om det et par gange.
Jeg vidste ikke hvordan jeg skulle håndtere det.
Jeg troede, at som musikker skal man være lidt som Keith Richards.
Den mørke festabe. Den ægte vare.
Kun på den måde er det rigtig rock 'n' roll.
Jeg fortalte ham, "Jeg elsker dig som en bror."
"Jeg er ikke politimand. Jeg er ikke din far."
"Men jeg er bekymret for dig."
Vi var i London og tog alle på bar.
Vi hyggede os og jeg tog tilbage til hotellet tidligt.
Om morgenen fik jeg at vide, at han var på vej til hospitalet.
Vi fik at vide, at Taylor var i koma efter en overdosis.
Jeg tror det var heroin.
Vores lydmand fortalte, "Taylor dør. Han klarer den ikke."
Han var ikke død, men havde taget en overdosis.
Og...jeg følte mig bare hjælpeløs.
Hvilke ting forlanger du på turné?
Instrumenter.
Jeg sad ved hans side i de uger indtil han vågnede.
Og da han vågneden, sagde jeg til ham,
"Det hele skal nok gå."
Han kiggede på mig og sagde, "Fuck af!"
Dér vidste jeg, at det hele nok skulle gå.
Dave er min bedste ven.
Og det er mere end det. Han er mere en bror.
Og hvis det var ham...
Hvis noget skete med Dave, og han lå på dødens rand,
ville jeg også blive sindsyg.
Og han var ved at blive sindsyg.
Vi kommer hjem fra London efter min overdosis,
og to måneder senere begyndte vi på det nye album.
Men vi var ikke parate. Ingen havde hjertet med sig.
Alle spillede med venstre hånd.
Hver gang jeg spillede noget, ville Dave sige,
"Det her skal ændres. Det her virker ikke. Der sker for meget her."
Jeg var uenig. Jeg var i dårligt humør fordi jeg var sur.
Det var mærkeligt. Det var min første indspilning med bandet.
Jeg mødte op og blev forvirret. "Jeg spiller aldrig noget."
"Jeg møder bare op og spiser og drikker kaffe hele dagen."
Hvad sker der?
Det begyndte med...
Der var skænderier, "ham og ham er sur på ham og ham."
Stemingen var bare dårlig.
Dave sagde, "Jeg føler at i tager bandet for givet."
"I møder bare op, indspiller et album og tager på turné."
"I mangler passion." Og han havde en pointe.
Når jeg hørte hvad vi havde indspillet, var jeg ikke sikker at andre skulle høre det.
At indspille det album var... forfærdeligt
Vi blev færdige og gav det til vores manager, John Silva.
Han sagde, "Vi kan udgive det,
men jeg tvivler på at det vil sælge."
Kort efter det, indspillede Dave et album
med Queens of the Stone Age som deres trommeslager,
og turnérede sammen med dem.
Han sagde, "Jeg er nødt til at gøre det her."
"Vi finder ud at hvad vi gør med albummet senere."
Dave var ikke tilfreds med albummet og ville lægge det på hylden.
Og han tog også på turné med Queens of the Stone Age.
Han gør hvad?
Hvad gør vi? Hvad sagde du?
Jeg tænkte at det var på tide at stoppe.
"Jeg skal ikke være her, og jeg er vild med det andet jeg har gang i."
Han tog afsted med Queens, det tog lidt tid.
Så mødtes vi for at øve til Coachella koncerten.
Vi skulle spille til den koncert,
hvor Dave skulle spille med Queens dagen forinden,
og så skulle vi spille.
Der var så meget spænding i rummet.
Ingen sagde noget, og vi øvede os bare så vi kunne blive færdige.
Under øvningen spurgte Chris så,
"Jeg ved ikke om jeg er den eneste,
"men man kan skære i atmosfæren herinde med en kniv."
"Hvad fanden sker der?" Og så gik det løs.
Vi havde et kæmpe skænderi, det største vi havde haft.
Det var mest mellem Taylor og Dave.
De gik virkelig til den, med alt det der havde hobet sig op.
Taylor hadede at jeg spillede trommer for Queens of the Stone Age.
Hvilke bands lytter i til lige nu?
Den nye Queens of the Stone Age CD er fed, det ved alle.
Han var sur over, at jeg ikke kom og så ham spille.
Og hvor fedt det var, at være på scenen med et andet band.
Jeg havde lige gennemgået denne meget traumatiske oplevelse,
og jeg skulle være glad for, at Dave havde det fedt?
Det var jeg ikke.
"Jeg er ikke glad for, at du spiller med et andet band"
"Hvorfor skulle jeg være det?"
Dave var i gang med sanglisten til koncerten, og vi skændtes om den.
"Du er et røvhul." "Hvis du ikke bryder dig om det, så skrid!"
Næste dag sagde jeg, "Jeg smutter. Når vi er færdige her."
"Når vi har spillet Coachella og gjort albummet færdigt,
og hvad vi ellers har af forpligtelser, så er jeg skredet."
"Lad os spille den her koncert,
og hvis vi aldrig vil spille sammen mere, så lader vi være."
"Hvis Foo Fighters er færdige, så er jeg okay med."
"Okay. Det var det."
Jeg spillede to gange til Coachella.
En gang Foo Fighters, og en gang med Queens of the Stone Age.
Taylor sad og så Queens of the Stone Age den aften.
På det tidspunkt var jeg okay med det. Jeg var ligeglad.
"Det er sikkert vores sidste koncert,
og måske bliver Dave trommeslager for Queens of the Stone Age fra nu af."
Vi spillede næste aften, og vi spillede rigtig godt.
Dave var næsten en ny forsanger foran 10-20.000 mennesker.
Det var rigtig godt, og bagefter gik Dave og jeg en tur sammen.
Han sagde, "Lad os tage tilbage til Virginia, og indspille et par sange."
Planen var bare at jamme og så se hvad der skete.
Jeg sagde, "Jeg har en ny sang. Den hedder 'Times Like These'."
Times Like These handler stort set
om bandets forsvinden i de par måneder.
Og om at jeg ikke var helt mig selv.
Jeg tænkte, "Jeg er ikke færdig med at være i et band."
"Jeg ved ikke med de andre, men jeg er ikke."
Det tog ikke længe før Dave var parat til, at arbejde på albummet igen.
Vi valgte nogle sange og genindspillede dem på en uge.
Vi genindspillede albummet på en uge i min kælder.
Det gik stærkt, og det havde passion,
og det var noget man kunne være stolt af.
Det markerede et vendepunkt. "Okay, vi er ikke færdige."
Vi brugte tre måneder og en million dollars på noget vi kasserede.
Forskellen på All My Life og All My Life var,
den her kostede en million dollars og lød af helvedes til.
Den her indspillede vi i min kælder på en halv time,
og blev det største hit vi nogensinde har haft.
Det var et stort album. Mange millioner købte det.
Vi skal altid spille All My Life til koncerterne.
Det er mind favorit nummer at spille live.
God koncert, dårlig koncert, det er ligegyldigt,
så snart vi spiller den, går det helt bananas.
Den er vendepunktet hvis man har en dårligt aften.
Mine damer og herrer, tag godt imod Foo Fighters!
Vi blev med nød og næppe færdige med albummet,
og begyndte at arbejde os op af rangstigen som et live band.
Vi havde ikke kæmpe succes med det samme.
Det er små milepæle af ting som vi har arbejdet os til.
Det var sjove tider. Vi spillede nogle fede koncerter,
og der kom flere og flere mennesker. Det gik godt.
Vi blev bedt om at spille til MTV Awards, og når vi mødte op,
var vi det eneste rock band der.
Så det var os og en masse boy bands, girl bands, rappere, solister.
På et tidspunkt blev vi mistænkelige,
Ved de hvem vi er eller har de bare brug for et "rock band"?
Tak.
Efter One By One, lavede jeg nogle demoer, med delikat akustisk musik.
Jeg tænkte, "Lad os lave et album,
hvor den ene CD er alt det normale rock lort,
og en anden CD med smukt, akustisk, lav-energi musik."
Vi ville så turnére med rock CD'en,
og bagefter spille det akustiske i teatre.
Da den akustiske del havde yderligere instrumenter,
tænkte jeg at vi skulle have et større band.
Jeg havde altid vidst, at jeg på et tidspunkt skulle spille med dem.
Og i 2006 ringede Dave til mig og sagde,
"Kom med på vores akustiske turné."
Jeg kendte faktisk ikke Pat,
men var klar over, at i løbet af årene havde Dave næsten bragt ham tilbage.
For mig, var Pat bare en fyr ude efter mit job.
Da jeg fandt ud af det, tænkte jeg "Det er fandeme for meget."
Pat er en Foo Fighter, om han er i bandet eller ej.
Vi har været meget igennem sammen. Pat skal være i bandet.
Jeg tænkte, at det måtte være akavet for Chris.
Så det var akavet for mig, i og med det var akavet for ham.
Pat mødte op til det første øvning, og vi klikkede bare med det samme.
Vi blev venner henover de koncerter.
Clive Davis kom og så os spille en akustisk koncert,
og jeg fortalte ham, "Det kunne være fedt, hvis vi var et band,
der spillede en rock koncert, for dem der kan li' det,
og så spillede en akustisk koncert, for dem, der kan li' det,
uden at folk behøver at komme til begge koncerter."
Clive sagde, "Men i kan gøre begge samtidigt."
Som en anden Yoda. Og jeg tænkte, "Du har ret."
Det blev vores næste album, Echoes, Silence, Patience, & Grace.
De sange var i bund og brug bare det.
Den turné og det tidligere album, formede det næste album.
Vi var nået et punkt, hvor vi ikke troede at det kunne blive større.
Vi var hovednavnet på festivalerne, spillede de store arenaer.
Vi var helt tilfredse med hvordan tingene gik.
Og så spurgte John Silva os, "Vil i spille på Wembley Stadion?"
"Okay. Vent, hvor stort er det sted?"
Når man gør sådan noget, sætter man billetterne til salg seks måneder før,
for det er en masse billetter - 85.000 mennesker.
Man skal bruge seks måneder til at få dem solgt.
Det blev udsolgt Jeg kunne ikke tro det.
Så satte vi en mere koncert til salg, den blev også udsolgt.
Da koncerten blev udsolgt, tror jeg alle i bandet tænkte,
"Hvordan fanden skete det?"
Det er et kæmpe ansvar,
Det er vores tur nu. Det skal være fantastisk.
Der var seks måneder til koncerten.
Hver dag i seks måneder tænkte jeg, inden jeg faldt i søvn,
"Åh gud, jeg skal spille på Wembley."
Når jeg vågnede om morgenen, "Vi skal spille på Wembley!"
Wembley er så enorm, og en slags kæmpe gryde du spiller i.
Sådan føles ansvaret til sådan en slags koncert.
Jeg var så nervøs før den første koncert,
at jeg på en eller anden måde, fik chilli sovs i øjet før vi skulle på.
"Hvorfor nu? Hvorfor sker det nu?"
Man møder ikke bare op og prøver at se hvordan det går.
Man gør alt hvad man kan for at gøre det til den mest mindeværdige koncert.
Så du ved at du har ramt plet.
Det var nervepirrende fordi det var Wembley Stadion.
Hvis man har været der, ved man hvor kæmpestort det er.
Det er næsten en illusion.
Hvordan fanden er det her band blevet så fucking stort?
Kan i fortælle mig det?
Når der er 20.000 mennesker siddende så langt væk,
gør man hvad man kan for at få alle med.
Dem deroppe, skal føle at de er lige her.
Efter at have spillet på Wembley Stadion foran 85.000, spørger man,
"Hvad skal vi lave nu?"
Ja, det er godt.
Det er på samme måde med albums. Det her er vores syvende.
Hvad kan vi gøre der er forskelligt fra det vi allerede har gjort?
Så jeg tænkte, "Vi indspiller det næste i min garage."
At lave et album på samme måde, som da vi startede.
Men lad os gøre det med Butch Vig, så det bliver kæmpestort.
Butch Vig er nok mest kendt for Nirvanas 'Nevermind'.
Men han har lavet en masse andet igennem årene.
Han lavede det sidste Green Day album, han var med i Garbage,
og har arbejdet som producer i lang tid.
Dave fortalte, at han ville lave et album i sin garage.
Så spurgte han, "Hvad siger du til at lave det analogt?"
Jeg vil gøre det modsatte af det folk synes vi skal gøre.
Jeg lærte at lave albums på bånd.
Der er noget ved den proces som jeg er vild med.
Men du kan ikke rette fejl, som du kan gøre i det digitale format.
Det var det første jeg fortalte dem.
"Hvis vi skal lave det analogt, skal i virkelig spille godt,
for der er intet der kan rettes."
De fleste har nok en fornemmelse af hvordan et album laves.
De bliver lavet på computere. Du kan gøre alt på computere,
men vi er alle startet med, at lave albums på bånd.
Det har en bestemt lyd. Der er visse begrænsninger.
Man kan ikke bare sige, "Det var tæt nok på."
Det er fedt.
Rock n' roll er ufuldkommenhed og fejl,
og fire, fem, seks personer der spiller sammen.
Det sidder ikke lige i skabet. Det bliver lidt skævt. Som det skal.
Mennesker er ikke perfekte.
Vil du sige hej?
Det mest anderledes var omgivelserne, at indspille i Daves hus.
Hvilket er de mest behagelige omgivelser du kan forestille dig.
Det er sjovt at være her uanset hvad.
Jeg tror omgivelserne kan høres på albummet.
Hvorfor skulle det ikke det.
Se lige dem. Der kommer Hawkins!
Laver du sjov?
Teknikerene sagde på et tidspunkt,
"Vi skal bruge dit og dat, 700.000 til udstyr."
Dave sagde, "Nej. Vi laver et album i en garage"
Jeg er vild med, at vi skal lave et album herhjemme.
Man kommer til at kunne høre det. Det ved jeg.
Hvis vi skal have tre forskellige lyde til trommerne,
vil det så ikke være fedt, at de fader henover hinanden.
Ville det ikke være fedt, at have en bøtte kyllingvinger lige nu?
Når vi indspiller, starter det typisk med Taylor og jeg.
Trommer først, med guitar,
for at se, om Taylor og jeg er på samme bølgelængde.
Missede jeg mit signal?
Ja, du gjorde.
Jeg gå gennem en proces, en slags selvlede,
hvor alt hvad jeg spiller er dårligt.
Jeg plejer at synes, at jeg er den dårligste trommeslager i verden.
Undskyld. Jeg kiksede mønsteret.
Og når jeg så hører det igen,
lyder jeg som om jeg er helt væk.
Hvorfor, gud, hvorfor?
Undskyld, min trommestik knækkede.
Og så udvikler det sig til noget jeg til sidst er stolt af
Trommerne er færdige.
Jeg er ikke tilfreds med 'These Days'. Jeg kunne sidde her og pines hele dagen,
over ét lille slag eller hvordan det føles.
- Og det gør du. - Og det gør jeg.
Når de spiller den i radioen, "For satan. Det lorte slag!"
Måske skulle vi bare have brugt ProTool.
Så ved man de i det mindste, at det er perfekt.
Du sagde, at vi kunne svømme.
Jeg skal lige være færdig her.
Når man indspiller analogt, hvor du ikke kan rette noget,
giver det en ekstra faktor til bandet og hvordan der spilles.
Nate, for eksempel, før han skal spille sin del,
går han ud i et telt og øver sig,
og når han så skal spille, kan han bare det hele.
Jeg synes det lyder godt.
Det lyder fedt.
Ja, det lyder fedt.
Laver bassen eller...
Laver bassen eller andre en akkord når...
Er der noget dér Vil du ha' sådan en?
- Forstår du hvor jeg vel hen? - Jeg ville måske ikke gøre det.
Det var meget ikke-konfronterende. "Måske ikke gøre det."
Jeg ville måske aldrig gøre det i denne sang.
Jeg spiller rytmen lige på. Og så er der Chris.
Chris spiller på en virkelig skarp og ren måde.
Herovre er der så Pat.
Når Pat spiller, siger den bare...
Alle de ting lagt sammen og balanceret, lyder det som Foo Fighters.
Blev det endelig for grungy?
Det bliver aldrig for grungy. Jeg tænker bare, at du måske misser akkorderne.
Vi har haft et udviddet band de sidste par albums.
Som musikker, er det en drøm, at spille med forskellige mennesker.
Hvor skal jeg starte?
Bob skal rocke og rulle.
Hvad laver jeg her?
Jeg har lært sangen. Jeg har den i hovedet. Hvad skal jeg gøre?
Når man møder nogen, der har hjulpet dig til at blive den musikker du er,
synes jeg det er vigtigt at anderkende det.
Bobs stemme er så speciel,
og at have ham i mit hus, og synge på mit album er sindsygt.
Skal vi lave c-stykket?
Hvad vil du, Bob?
Kom her ind.
Jeg skrev ikke det midterstykket, for jeg ville skrive det med Bob.
Jeg havde ikke ordene, så vi prøvede det med fonetisk pladder.
Giver det mening?
Det tror jeg.
Okay, jeg skriver lige noget hurtigt.
En fem-minutters tekst pause.
Uret tikker.
Far?
Kan du huske at du sagde du ville svømme?
Jeg skal lige have skrevet de her ord, så jeg kan få sunget dem.
En, to og værsgo'.
Det lyder så fedt.
Det lyder pisse godt.
Der var stadig spørgsmålstegn ved nogle af sangene.
Det største ved 'I Should Have Known'.
Den sang blev albummets X factor.
Det er cool.
Gu' er det så.
Jeg tror, at 'I Should Have Known' er en sang om Daves fortid.
Og jeg tror der er referencer til Nirvana og Kurt.
Det lød virkelig godt.
Da jeg startede på teksten,
handlede den om en person jeg var i et forhold med,
og til sidst sagde jeg til mig selv,
"Jeg burde have vidst, at det ville ske."
Men når jeg synger sangen,
er det svært ikke at tænke på alle de gange det er sket.
Hej, Krist!
Vi bad Krist Novoselic komme og spille bas på 'I Should Have Known'.
Jeg havde ikke været i samme lokale med Dave og Krist
siden vi lavede 'Nevermind'.
Den går frem og tilbage to gange, og drejer så rundt.
Den går, D, G, D, G, F, C, og så forfra igen.
Seks akkorder.
Sådan her...
Hvordan var tonen?
Den lyder sindsygt fed.
Så er jeg færdig.
Det er alt det du får, møgøre.
Det overraskede mig ikke, at Dave inviterede Krist med.
Det overrasker mig, at det ikke er sket tidligere.
Man forstår ikke hvor vigtig lyden af bassen er i et band,
før du putter den ind i et andet band. "Der var den jo."
Jeg synes det Krist spillede i det nummer,
var helt perfekt for ham på et Foo Fighters album.
Jeg tror vi har fundet den slutning vi ledte efter.
Kopier min telefon.
Hjem-is.
Det tager os normalt lidt tid, at finde en titel til et album.
Men jeg besluttede at kalde det 'Wasting Light',
for jeg vil ikke miste et minut mere uden at føle det.
Den bedste måde at forberede sig på 85.000 mennesker,
er at spille de små steder.
Det er den sande test. Hvis man ser et af de store stadion-bands,
"De er pænt gode, men er de noget værd nede på The Roxy?"
Hold den kørende...
Sol dig selv i herligheden.
At have Scream som opvarming, mine helte fra min ungdom,
det band jeg droppede ud af skolen for at spille med,
at se dem på samme scene som Foo Fighters, betyder meget for mig.
Vil i høre det nye album?
Foo Fighters lyder som Foo Fighters, fordi det er mig, Taylor, Nate, Chris og Pat.
Hvis det var nogen anden, ville det lyde anderledes.
Man vil jo aldrig miste nogen,
og man ønsker ikke at nogen forsvinder fra dit liv,
men vi ville ikke være her, hvis det var gået anderledes med William.
Vi ville ikke være her, hvis det var gået anderledes med Franz.
Jeg har det dårligt med de dårlige ting. Jeg har det godt med de gode ting,
men jeg ville ikke ændre noget.
Tekster af SniperDK
Vi har arbejdet hårdt og har lavet et fedt band.
Jeg kan stort set ikke noget andet, så jeg gør det her.
Jeg er en voksen, der spiller i et rock band. Hvad siger i så?
Jeg er blevet spurgt, "Taylor, hvordan er det at være en rockstjerne?"
Så svarer jeg, "Fuck dig. Jeg er ikke rockstjerne. Jeg er musikker."
Det er en funktionel familie.
Jeg tager på "arbejde", griner hele dagen og spiller fed musik.
Der vil nok altid være den her følelse af,
"Det kan ende i morgen. Hvem fanden ved det?"
Vi er heldige at vi laver det her,
og vi skal nyde det mens det varer, og få mest ud af det.
Det er en mærkelig følelse, når noget går fra at være en lille ide,
til noget du kan tage at føle på.
Det første kassettebånd, som blev lavet på fem dage,
og her er vi så. Hvordan fanden gik det til?
Helt ærligt, hvis jeg havde taget det lidt mere seriøst,
havde jeg fundet på et andet navn,
for det er det værste band navn i verden.